Hvordan mødtes I?
-Vi kendte hinanden som børn. -Voksede I op i samme kvarter?
-Jeg hang ud i hans kvarter. -Du boede på Kenmare, ikke?
Og jeg boede ved Prince Street, Elizabeth Street og Spring Street.
Så han er dybest set den eneste, der ved, hvor jeg kommer fra.
Og som kender den verden, der førte til de film, vi lavede.
Hvor lang tid gik der, før I fandt sammen for at lave The Irishman?
-Hvornår lavede vi Casino? -For 22 år siden.
-Også dig. -Du godeste.
Åh gud.
Det imponerede mig meget, at du tog det så alvorligt.
-Du skrev et langt oplæg. -Ja.
Men I Heard You Paint Houses er en fantastisk bog. Helt utrolig.
Du nævnte den første gang, da vi mødtes hos dig i New York.
Ja, det er rigtigt.
Du sagde: "Vi skal lave den her film."
Jeg læste bogen for lang tid siden. En fyr på golfbanen gav mig den.
-Interessant. -Og fyren sagde det dengang.
"I laver den film en dag." Og jeg sagde: "Fint nok. Farvel."
-Og så kom det... Nej. -Sådan havde jeg det også på en måde.
Det var ikke meningen med at samles og arbejde sammen igen.
Men vi endte der ved brug af udelukkelsesmetoden.
Det interessante her er, at det er anderledes, fordi det er virkeligt.
Det handler om vores verden. Vores Amerika.
Og det udspiller sig tilfældigvis i et miljø med organiseret kriminalitet.
Men det er kun kontekst. Det er faktisk en film,
hvor vi med alderen blev i stand til at se på den verden i den kontekst,
og betragte de involverede med den menneskelighed, nære venner har,
når de er loyale og elsker hinanden. Men så kommer forræderiet.
Jeg ved, hvordan du har det, Frank. Tro mig. Jeg ved det.
Som sagt har vi gjort, hvad vi kunne, for at hjælpe ham. Det ved du.
Du gjorde dit bedste. Det her er hans egen skyld.
Brikkerne faldt bare på plads med den alder, vi har nu.
-Ja. -Det var underligt.
Det gør hele filmen mere intim og personlig.
Den udspiller sig på et stort lærred, men koncentrerer sig om de tre fyre.
-Og det, de har... -Det afspejler den tid.
Det var en gave at kunne lave denne film, fordi rollerne passede perfekt.
Vi behøvede ikke tale meget om persongalleriet.
Jeg havde læst de scener, Al og jeg havde sammen.
Jeg sagde: "Jeg håber ikke, han farer i flint over for mig,
sådan som Al nu kan, for hvad gør jeg så?
Skal jeg så også fare i flint?" Og så sagde han til mig:
"Du hidser dig ikke op i den scene."
Så sagde jeg: "Fint, så længe han ikke skælder mig ud."
Nej, det ligger bare i luften.
"Rend mig. Bla-bla-bla. Sig til dem at ...
Det var ikke møntet på mig. Du foreslog, at vi improviserede.
Jeg sagde: "Jeg gør, som du vil, men måske skal du fare lidt i flint."
Undskyld, men det slår mig altså, at der ligger noget andet bag.
Det er min fagforening! Hvad skulle der ligge bag?
Det er min fagforening!
Det er en reflekterende film.
Det er en ældre... Den er næsten som et kammerstykke.
Der er action. Den er storslået.
Men alligevel følger det hele den rytme, som vi ser tilbage på den tid med.
Og det passede perfekt til den her form for materiale.
Det er en lang film. Tænkte du over det under planlægningen?
Igen er det sådan med hensyn til publikum og de medier, de bruger,
at alting ændrer sig. Vi står midt i den største revolution,
siden lyden kom til i 1927, så jeg tog bare chancen.
Jeg sagde: "Man kan ikke lave den til noget specifikt medie.
Så lad os bare lave den." Det var tanken bag denne film.
Vil man se den, må man tilbringe en del tid med de mennesker i den verden.
Der er en del hårde drenge her. Har han nævnt det?
-Du er ikke bange for dem, vel? -Nej.
Det tænkte jeg nok.
Vi taler lige så meget om personerne, som om...
De er jo virkelige. De har eksisteret.
Det gør det meget lettere.
Det er en hjælp. Desværre var ingen af dem i live.
Men det hjælper også, når folk stadig lever, og man kan tale med dem
og hænge ud med dem.
-Men din rolle var berømt. -Det var han.
-Du havde meget materiale. -Mange optagelser.
-Lyttede du meget til hans stemme? -Ja, det hjalp.
I dag er research en kombination
af fotografier, læsestof og optagelser af den pågældende.
Det gør virkelig indtryk.
Det fine er, at det er en historie om de her tre fyre.
En klassisk fortælling om loyalitet, broderskab og forræderi.
Men forræderi af en grund, folk kan forstå. Nødvendighed.
Det var egentlig et skørt forhold.
-De sover på samme værelse. -Det gør man jo med bodyguards.
Det nytter ikke, han er inde ved siden af eller ude på gangen, hvis der sker noget.
Det går jo ikke.
Det interessante for mig er, at Bob talte berettende.
Det var, som om jeg skulle fortælle, hvordan jeg kom hertil.
Det gjorde det meget virkeligt.
Det her skete i virkeligheden. Han er der. Fyren, der fortæller historien, er der.
-Eller var der. -Det var som i hæren.
Fulgte man ordre og gjorde det rette, blev man belønnet.
Men som du siger, spiller I de her to fyre,
og efterhånden som I kommer tættere på, sker der noget. I øvede ikke engang.
Ja, historien omhandler virkelige personer, men hvem kender sandheden?
I formidler den sandhed, der ligger i deres indbyrdes forhold.
Russell er interessant, fordi han er det modsatte af den type, vi normalt...
-Ser mig spille? -Ja.
Du sagde: "Du skal ikke spille den gangstertype, du altid spiller."
De gamle gutter talte med den gamle mand.
Han talte så med Jack og sagde:
"Glem ikke, hvem du står i gæld til."
Jeg sagde: "Hvis jeg ikke får den rolle, kan jeg spille Tony Pro."
-Men det måtte jeg ikke. -Han skulle kobles sammen med ham.
Du er nødt til at tage dig af Tony.
Han er udelukkende i live på det tidspunkt på grund af dig.
Hvem ved, hvad der skete? Vi ved det ikke. Det er bare én version,
men sandheden ligger i deres indbyrdes forhold
og i de forhold i lige præcis den verden.
Jimmy Hoffa var den næsten lige så populær som præsidenten på det tidspunkt.
Det glemmer man.
Man glemmer også fagforeningerne og kampen for en anstændig løn.
Han blev tosset over det med Kennedy, og så har du scenen, hvor du siger:
"Han tilgiver aldrig, at jeg støttede Nixon."
Ja.
Hvad havde du dog rodet dig ind i? Der var ingen vej ud.
Du spiller det sådan: "Jeg klarer det nok."
Men man kan se på dig, du ved, at det gør han ikke.
Kan I huske den scene, hvor jeg beder Bob om at slå Tony Pro ihjel?
Tror du, Russ har tænkt sig at gøre noget ved den fyr?
Det er kompliceret.
Han siger: "Du må da forstå mig. Jeg har opbygget noget fantastisk.
Det er fremskridt. Det er visionært."
Men han sagde: "Beklager. Han er en del af mafiaen."
Det ville han ikke tillade.
"Jeg gjorde det gerne selv, men jeg er for kendt."
"Jeg knaldede gerne svinet selv, men det går ikke."
Det er sindssygt. De taler om at tage et menneskes liv.
Nej, i sådan et tilfælde og i den verden handler det om eliminering.
-Han må væk. -Han er i vejen.
Virkelig i vejen.
Det er utænkeligt.
Ja, men efter din samtale med Tony?
"Samtale." Som ikke forløber glat.
-Den gamle gav ikke op så let. -Jeg ved det godt.
Stephen sprang på ham.
-Åh gud. -Tony Pro hadede ham.
Jeg ved det.
Den virkelige Tony Pro hadede Jimmy Hoffa.
Det gjorde han.
Han havde lyst til at slå dig ihjel.
De startede sammen, men gik så hver til sit.
-Det var magten. -Ja.
Og Tony? Han har mafiaen i ryggen, men du har fagforeningen.
-Du skabte den fagforening. -Ja.
-Hvorfor skal den fyr blande sig? -Stakkels Jimmy fattede det ikke.
Jeg ved det. Han fattede det ikke.
Han havde en vision, som han virkelig troede på.
Han havde aldrig forestillet sig, at det ville ske for ham.
Som du siger:
Det ville de ikke vove!
-Jimmy... -Hold nu op, Frank.
Det skal du ikke sige.
Og så...
-De har deres metoder. -Ja.
Folk spørger til Hoffas forsvinden, men jeg ved ikke...
Det er Charles Brandts teori, og den er lige så god som andres.
-Pointen er, at han forsvinder. -Nemlig.
Teorien om, at han endte i tønde et sted på Østkysten, er latterlig.
Det jo en meget enkel historie.
Det sjove er, at jeg i min rolle stod ved din side.
Han forsøgte at redde dig så mange gange, men du lyttede ikke.
Jimmy anede ikke, hvor mange gange han forsøgte.
Han ville ikke have det siddende på sig.
Hvad angår de to, når de til et punkt, hvor han må sige:
-"Vi har gjort, hvad vi kunne." -"Du ville bare ikke lytte."
"Sådan er det liv, vi lever. Han må væk."
Fantastisk.
Han sagde ikke engang, at han skulle væk. Du ser bare på ham...
"Det er, hvad det er. Sig det til ham."
Du er nødt til at tale med ham og fortælle ham det.
Det er, hvad det er.
Hvad det er?
Hvordan kom du på at bruge computergrafik til løsning af aldersproblemet?
Da manus var færdigt, fyldte tilbageblikkene så meget,
at Bob skulle spilles af en yngre skuespiller i halvdelen af filmen.
Jeg sagde: "Hvad gør jeg så? Skal jeg forklare alt for ham?"
Her var der intet at forklare.
Det handler om adfærd. Hvordan man sidder, står, hilser på folk.
Hvordan man springer rundt i en samtale.
Vi var på optagelse i Taiwan, og så kom Pablo fra ILM:
"Du ved, jeg arbejder på det her med at få folk til at se yngre ud i film."
"Ja, det har jeg hørt om i forbindelse med Star Wars."
Og han sagde: "Vi kunne bruge det på Irishman."
Og jeg sagde: "Det er en god idé. Der er bare et problem.
Hvis jeg i en scene i den type film beder jer eller andre,
der taler sammen, om at have tennisbolde for ansigterne...
Forstår du, hvad jeg mener? Jeg tror, at man mister...
-Det er svært... -Helt alvorligt. Man har...
Det er svært, fordi... ingen kan tage sådan en på og gå ud og holde en tale.
De viste mig den, og den lignede mest en robot af en art.
Der er alt muligt udstyr, og jeg sagde:
"De skal kunne se hinanden. Kom tilbage, når tennisboldene er væk."
Og det gjorde han. Han var der jo alligevel.
Han kom tilbage og sagde: "Jeg kan gøre markørerne usynlige."
Ja.
"Det kræver tre linser på hvert kamera."
Nu du siger det. Kameraerne. De arbejdede foran ni millioner kameraer.
Jeg er vant til, at vi bruger to. Sammen med alt det andet var det sindssygt.
Det var nyt for mig, men de lærte mig det.
Jeg taler ikke om prikkerne.
Jeg taler om at arbejde med to kameraer og sådan noget.
Jeg lærte meget af dig og Bob.
Så kom han med de tingester og sagde: "Kig ikke ind i kameraet."
"Hvilket et?" Der var 12 kameraer derude.
Der var tre linser på hvert. "Hvilken linse?" "Du ser ind i linsen."
Jeg husker, at jeg gik ned ad gangen, og du sagde:
"Dit blik flakker rundt." "Hvor skal jeg se hen?"
-Jeg går og vil ikke se ind i en linse. -Da jeg kom derind, forstod jeg problemet.
Nogle gange kan det være svært bare at gå over skærmen.
Man går og er pludselig i tvivl, om man går rigtigt.
Hvis man går mod kameraet og ikke vil se i linsen. Hvilken linse?
Men det var fantastisk. Jeg var chokeret, da jeg så Joe,
under et besøg hos Lucas på Skywalker Ranch.
Han viste mig alle mulige skønne ting
fra helt nye film, alle de her animerede ting.
Det var fantastisk.
Og så sagde han:
"Lad mig vise dig, hvad vi arbejder med til Irishman.
Og frem på skærmen tonede Joe Pesci.
Jeg tænkte: "Er det Joe? Er det en gammel film med Joe?
Hvem er det?"
Men der var noget i filmens essens, der fik det til at se nyt ud.
-Hvordan mon det... -Hvad er forskellen mellem det og makeup?
Vi har accepteret, at makeup ser ud på bestemte måder.
Som da Dustin Hoffmann lavede " En god dag at dø".
Dick Smith sminkede ham gammel.
Alle vidste, det var makeup, men de vidste, at det var Dustin i rollen.
Så var der John Hurt i Elefantmanden.
-Ja. -Okay.
Han er derinde et sted.
Det er stadig ham. Han er derinde.
Så hvad er forskellen, når du kan tage noget og forme det...
og genskabe noget, eller måske er det et forkert ord.
Men bruge CGI som makeup.
-Det var et stort vendepunkt. -Ja, det ændrede alt.
Og drengene her gjorde det... Det var måske lidt forvirrende i starten,
men da jeg først regnede ud, hvor I skulle se hen,
blev det et fint eksperiment, for det er uden tvivl fremtiden.
-Vil du være en del af denne kamp? -Ja, sir.
Vil du være en del af denne historie?
Ja, sir. Hvad der end er behov for, står jeg til rådighed.
Det var vigtigt at se ham i forskellige aldre.
-"Nu skal du rette dig mere op." -Åh gud, ja.
"Her skal du tale lidt hurtigere og i et højere tonefald.
Man talte anderledes dengang. Man sætter farten ned med alderen."
-Det er underligt. -Det var alle de ting.
Og de to her var altid på nakken af mig over et eller andet.
Første dags optagelser med Al. Vi havde ikke arbejdet sammen før.
Det skulle vi så nu. Det er første dag.
Han spiller Hoffa, der ser Kennedy'erne vinde valget.
Han hader dem.
"Den forbandede familie!" Han rejser sig. Hans familie er der.
-Jimmy, der er børn til stede. -Ham og hans lorteproblemer!
-Du venter ikke, at jeg ser det her. -Nej, Jimmy.
Det er vores første arbejdsdag sammen.
Han rejser sig. Det var fint. Dialogen er fin.
Sådan: "Nu forlader jeg lokalet."
Han går ud og jeg siger: "Fint, vi tager den lige igen."
Han gør det igen, og så kommer Rodrigo og David Webb hen til mig og siger:
"Han skal være 49 i denne scene." "Ja, hvad er der galt?"
"Han rejser sig for langsomt." Og jeg sagde: "Det siger du bare til ham."
"Nej, det er du altså nødt til. Det er jo vores første dag."
Så jeg går over og siger: "Du, Al ... han er 49 i denne scene."
Så når du rejser dig fra stolen, skal det være med lidt mere...
Forstår du? Du vil væk. Du vil ikke være i det lokale mere.
-Jeg lignede en på 51, ikke? -Så begyndte han at råbe.
"52! 65!" Men vi ramte rigtigt til sidst.
-Man skulle være opmærksom på kropsholdning, på at rette sig op. På alt.
Jeg var på vej ned ad trappen i en bestemt scene.
Jeg tager de første par trin, og så kommer Gary hen til mig.
"Du skal gå lidt livligere. Lidt mere som... Lad mig vise dig det."
Det gjorde han, og han havde ret. Jeg skulle springe ned ad trappen.
Ikke bare gå, som jeg ville gøre.
Men det er jo ikke anderledes, end når man siger:
"Du skal spille Richard lll, så du skal bevæge dig på en bestemt måde."
Det er skuespil. Man spiller skuespil med hele kroppen. Det er fantastisk.
Det var det samme med Livet længe leve.
Ingen skulle sige det til dig, da du spillede Richard lll.
Du gjorde det bare.
I forsøger at stykke filmen sammen i hovedet.
Jeg glemmer, hvad det er, I må gennemgå som skuespillere.
Jeg glemmer det bare. "Gør det lige igen!"
"Marty, fyren har lige..." I ved. Og så...
Men i denne film måtte vi virkelig huske på det med hensyn til tiderne.
Vi spiste som regel frokost, mens vi gik.
Vi skulle bruge al vores energi inden for et vist tidsrum,
Kan de gøre noget ved det? Hvis vi er lidt ved siden af
og ligner nogle på 65 i stedet for 50?
-Ja. -Men han kan ikke fikse dit skuespil.
Nej...
-Nej, det er... -Det kan vi ikke. Beklager.
-Vi lever i håbet. -Ja.
-Vi kan måske gøre lidt ved ryggen. -Jeg er en gammel mand!
-Det skal være diskret. -Jeg burde være fri for det her nu.
Hensigten var at gøre det så godt som overhovedet muligt.
-Det var hovedsagen. -Det er, som om man ikke bemærker det.
Det er underligt. Det sker bare.
Det er, som da jeg så Joe. Man bemærkede det ikke. Det var bare Joe.
Brugte de gamle optagelser af ham?
Det ville være interessant at sammenligne dem med andre billeder.
Hvem af de andre får samme behandling? Er der andre?
-Det er faktisk kun jer tre. -Kun os tre?
Der er andre, men det klarede vi med makeup til en vis grad.
Når man ser jer i 1983, er der nogle bestemte personer omkring jer.
Måske mangler der en, og en anden har taget hans plads.
-Du har din kone, Jo. -Han går meget op i den slags.
Da vi lavede Raging Bull, stoppede han optagelserne i arenaen.
Han råbte ud: "Der er en fyr deroppe med et ur, der ikke er fra den periode!"
-Men det var så tydeligt! -For hvem?
Jeg vidste bare, det vil være... Dengang var det ikke digitalt.
Det er jo det, jeg siger. Jeg er sikker på,
at han sørgede for, at dem omkring os blev ældre i takt med os.
Men ser man bort fra de styrker, selve filmmediet har, og kunsten i det,
så vil denne teknik komme til at påvirke karrierer.
-Andre skuespilleres. -Helt sikkert.
Nu kan vi blive ved 30 år mere.
-Beklager, Joe. -Det tror jeg ikke, Bob.
-Ellers tak. -Men det passer jo.
Frank, du skal ikke engang tænke det.
-Ingen skal bede mig holde kæft. -Det ved jeg.
Det ved jeg. Det ved du. Men det ved de ikke.
Det er den, jeg er. Og det er det, jeg gør.
Jeg kun sige, at jeg med alderen har lært
at værdsætte alle omkring bordet her langt højere.
-Ja... -Jeg kan værdsætte det, du kan.
Og de to trak mig dybest set op af rendestenen.
Og fik mig på højkant igen.
Jeg værdsætter ting højere. Jeg opfatter også ting anderledes.
Det er endnu en grund til at forsætte med at arbejde.
Der var jo det, der skete her.
Da vi havde besluttet os, og jeg så hans reaktion på din præsentation,
der var så stærk, tænkte jeg: "Det kan vi virkelig bruge til noget."
Men hvor helvede fører han os hen? Det aner jeg ikke, men jeg tror...
Det handler om at blive ældre. Folk vil måske være uenige.
Men man opfatter ting anderledes.
Synes du, at du er blevet dygtigere til dit job med årene, Marty?
-Ikke at det var nødvendigt, altså. -Jeg ved, hvad du mener.
Jeg tror, at jeg begyndte at indse, at jeg har lavet mange ting i årenes løb.
Jeg har en særlig energi, en særlig måde at tænke, redigere på. Al den slags.
Det ses i Raging Bull, hvor dialogscenerne er fikserede,
og kameraerne flyver rundt i actionscenerne.
Det var lidt med vilje.
Det mindede næsten om en dokumentarfilm, og det kan jeg godt lide.
Men derudover bevarer du den samme stemning hele filmen igennem.
Du fanger stemningen. Du gjorde det i Gaden uden nåde.
Ja.
Jeg genså den flere år senere og tænkte: "Det er stemningen fra det kvarter.
Det er helheden han fanger, og det gør han godt.
Han har gjort det i hver eneste af sine forpulede film!
Så han må jo vide, hvad han gør."
Og derfor spurgte jeg, om du syntes, du var blevet bedre.
Jeg tror nærmere, det er destilleret nu.
Det er destilleret. Et nærbillede.
Det er forbløffende.
Man når til et punkt... Det er faktisk sjovt.
Når jeg skal lave den fortællende del af en film,
ved jeg aldrig, hvordan jeg griber det an. Man starter forfra for hver film.
Man lærer noget nyt hver gang.
Man går i krig, men det er en selv, man kæmper mod.
Så du føler dig mere selvsikker.
-Du er mere selvsikker. -Ja.
Jeg tænker nærmere... altså vi gav den hele armen med Hugo. 3D og det hele.
Og det var sjovt.
Men nu handler det om at finde ind til det essentielle.
Det essentielle er personerne. Både i filmen og denne verden.
Det er ligegyldigt, om man sidder i båsen her eller bilen.
Den type fyre finder man overalt. Det giver dem en vis anonymitet,
men det er dem, der er drivkraften. En form for tragisk drivkraft.
Det var... jeg måtte finde ud, hvordan jeg undgik at stille mig i vejen for det.
Folk vil måske ikke være enige, men det var det, jeg gjorde.
I sidste ende lærer man noget nyt, hver gang man laver en film.
Tekster af: Nanette Skjødt Sørensen